— Тод я очарова и тя повярва, че е безобиден. — Луиза защити Маги. — Мислеше, че е в безопасност с мен и двамата мъже.
— Тази малка тъпачка не е внимавала и един ден в живота си! Тя не знае значението на думата „внимавай“. Въобразява си, че може да върши каквото поиска и да надвие, когото и да е. По дяволите! Проклети дяволи! — Погледна Луиза извинително заради езика си. — Извинявай, Луиза, но тази жена понякога така ме подлудява, че забравям как да се държа.
— Всичко е наред! Чувствала съм се така много пъти.
— Би трябвало да оставя малката глупачка на Харли. По-справедливо ще е, отколкото да пращам негодника в затвора. Две седмици с нея и ще моли съдията да го обеси.
Луиза се усмихна за малко и после отново стана сериозна.
— Мислиш ли, че Тод ще поиска ранчото като откуп?
— Разбира се, че ще го поиска. Какво друго би искал? — Кристофър отиде до прозореца на салона и се взря в нощта. Безлунната нощ като че ли го омагьосваше и Луиза се притесни, защото той нито помръдваше, нито пророни дума повече. Земята бе важна за него. Независимо от одобряването им, Маги все още вярваше, че земята играе голяма роля за мъжа й. Луиза отчаяно пожела Питър да не беше избирал тези дни да ходи в Санта Фе, за да търси къща. Той навярно щеше да знае как да се справи със страшното настроение на Кристофър. Луиза положително не знаеше.
— Кристофър, сигурно не мислиш да откажеш?
— Разбира се, че ще откажа. Нямам навика да се оставям да ме шантажират крадци и мошеници.
Луиза скочи от стола.
— По дяволите проклетата ти английска гордост, Кристофър! А Маги!
— Маги е моя жена. Това, което не разбира този жалък разбойник, е, че англичаните държат много здраво притежанията си. Тази земи е моя; ранчото е мое; Маги е моя. Много рискува, като заплашва, което и да е от тях.
Луиза отново седна. Не хареса тона на Кристофър. Маги бе последна в списъка на притежанията му. Щеше ли да я пожертва, за да задържи земята, ако няма друг избор? За момент се почуди дали да не му каже, че Маги носи детето му в утробата си, но се отказа. Маги не би се чувствала добре при мисълта, че е предпочетена от Кристофър само защото е бременна.
— Какво възнамеряваш да правиш? — попита го тя.
— Да си я взема — отговори той простичко.
Луиза го погледна скептично.
— Само с двама мъже, при положение че и тримата, сте невъоръжени?
— Ще измисля начин, преди да стигна там — отвърна Кристофър и се усмихна.
Беше почти полунощ, когато Кристофър, Клийв и Мос пристигнаха в къщата на Тод Харли, но жълтата светлина на фенери осветяваше прозорците й. Очакваха ги. Тод се бе досетил, че Кристофър няма да остави Маги да прекара нощта като затворничка.
Двама от работниците на Тод ги посрещнаха пред къщата. Държаха се така; сякаш приветстваха Кристофър с добре дошъл на някакво светско събитие, което няма нищо общо с отвличане. В усмивките им имаше повече веселост, отколкото злоба.
— Влизайте направо, господин Талбът — каза единият. — И хората ви. Господин Харли ви очаква.
— Обзалагам се — отвърна Кристофър. — Клийв, моля те, остани тук с конете. Мос, ела с мен.
Тод и Маги ги чакаха вътре в стая, която само с много голямо въображение би могъл да нарече салон.
Кристофър погледна Маги. Като се увери, че е здрава и читава, насочи пялото си внимание към Тод, облегнат с престорено безгрижие на недодяланата полица над камината.
— Добър вечер, Талбът. Радвам се, че успя. — Тод посочи, бутилката на масата. — Налей си уиски.
— Да свършваме с това, Харли.
— Хайде, хайде. И двамата сме светски хора. Няма никаква причина да се държим като ратаи. Ще прекараме вечерта много цивилизовано. Знаеш, че не съм като баща си. Не правя засади на хората и не замислям смъртта им.
— Едва ли считам, че е цивилизовано да отвличаш жена и да я държиш като заложница.
— Сигурен съм, че никого не съм отвлякъл. — Тод се засмя снизходително. — Маги дойде по приятелски да вземе още книги. Аз само разширих поканата, за да я изпратиш до вкъщи. — Отиде до масата и наля уиски в две чаши. — Маги, скъпа, ще се присъединиш ли към нас?
— Не — каза Маги. Тази единствена думичка можеше да заледи уискито в чашите.
Тод поклати глава, като подаваше една от чашите на Кристофър.
— Страхувам се, че жена ти ми е малко сърдита в момента. Но и ти сигурно не си много доволен от мен. И от нея предполагам. Моите съболезнования. Повечето жени са глупачки. Понякога приятни глупачки, но всички имат навика да вкарват човека в беля. Затова не съм се оженил. — Глътна наведнъж алкохола. — Пий, човече! Страхуваш се, че е отрова ли? Обещавам ти, не съм толкова жесток. Дръпна табуретка и седна.